În colțul sud-vestic al Rusiei
e un ținut unde fiecare animal trăiește pe muchie de cuțit,
iar pericolul e mereu prezent.
Acesta e Caucazul.
Odată era un sanctuar pentru nenumărate animale,
acum e un loc de exil.
Oamenii au transformat ținutul,
iar animalele au ajuns să trăiască pe muchie de cuțit.
Animalele din Caucaz luptă pentru viața lor.
6 REGIUNI DIFERITE
11 FUSURI ORARE
3 ANI DE FILMARE
RUSIA SĂLBATICĂ CAUCAZUL
Sălbăticia imensă a Rusiei e o lume în sine.
Atât de mare încât pare infinită.
Puțini au privilegiul
să călătorească în zonele îndepărtate din Rusia.
Dar cei care o fac, întâlnesc peisaje la o scară epopeică.
Un ținut cu vulcani activi,
luciuri de gheață întinse,
milioane de kilometri pătrați de pădure virgină
și o lume subacvatică uluitoare.
În timp ce zonele sălbatice ale planetei dispar,
cu o rată în continuă creștere,
aceasta ar putea fi ultima șansă de a vedea Rusia sălbatică.
În colțul sud-vestic al Rusiei,
mărginit de Marea Neagră și cea Caspică
se întinde Caucazul,
o regiune dominată de înălțimile Munților Caucaz.
Caucazul cu miile sale de specii de plante și animale,
e una din regiunile Pământului cele mai bogate din punct de vedere biologic.
E recunoscut ca un punct biologic cheie.
Dar își pierde pământurile și animalele
într-un ritm alarmant.
Dincolo de civilitație, la peste 2.000 m înălțime,
pantele munților Caucaz
sunt habitatul caprei negre de Caucaz.
Sunt stăpânele acestor locuri periculoase.
Aleargă cu 48 km/h
în apropierea piscurilor verticale.
Plămânii supradimensionați le ajută să absoarbă oxigenul din aerul rarefiat.
În Rusia, populația de capre negre
a scăzut în ultimii ani
până la dispariție, în afara zonelor protejate.
Cele rămase s-au retras
în zonele inaccesibile unde puțini oameni îndrăznesc să se aventureze.
În Caucaz, există zone
unde nici măcar agilele capre nu ajung.
Zonele înzăpezite, de peste șapte metri grosime,
sunt mult mai fragile decât par la prima vedere.
Milioane de tone de gheață și zăpadă
se prăbușesc cu viteza de peste 240 km/h.
Pământul virgin
e încă modelat de forțele naturii.
De 20 milioane de ani,
acești munți străvechi sunt uzați continuu.
Dovezile eroziunii puternice
se află la poalele munților.
Dune de nisip înalte de 255 m.
E ținutul Sarikum. 11 kmp de dune de nisip.
E tot ce a mai rămas dintr-un deșert străvechi,
format din resturile munților din jur.
În arșița de 90°C,
două șopârle agama se privesc.
Sunt recunoscute ca războinice.
Când treba se încinge, se ascund în nisip.
În deșert trăiește și ariciul cu urechi lungi.
Urechile sale supradimensionate, cele mai mari ale speciei,
elimină căldura, răcorindu-l.
Vânează greieri.
Deși pare incredibil, acești arici pot
supraviețui peste 10 săptămâni fără hrană și apă.
Viața printre dunele din Sarikum e imprevizibilă.
Vara, când bate vântul dinspre sud-est,
dunele devin înșelătoare.
Animalele nu au unde se ascunde.
Din senin, vânturi de peste 100 km/h
ridică nisipul ca un zid solid
înalt de câțiva metri.
Apoi, tot așa de brusc cum a început, furtuna se oprește.
Șopârla își vede de treabă.
În apropiere, pe niște colți de stâncă,
vulturii pleșuvi și-au construit cuibul.
Acești vulturi sunt răspândiți în sudul Europei,
Africa de Nord și Asia.
Rareori femelele își părăsesc puii.
Rămâne în sarcina masculului să aducă hoituri.
Vulturii adulți pot plana opt ore pe termale,
vânând la vedere, nu prin miros.
La marginea dunelor, o acvilă de stepă
a descoperit o capră omorâtă de furtuna de nisip.
Acvila e puternică,
dar s-ar putea să dureze ceva timp până va deschide carcasa.
Leșul va rezista câteva zile,
ceea ce înseamnă că nu-l poate păstra pentru ea.
Deja coțofenele hoațe sunt gata să atace.
Dar pe măsură ce se adună tot mai multe acvile, coțofenele își pierd curajul,
și lasă păsările mai mari să se ospăteze.
Fie că-i place sau nu, prima acvilă de stepă nu va mânca singur.
Vulturii au observat agitația și se alătură petrecerii.
Pot coborî în picaj cu peste 160 km/h.
Cu burta goală, vulturul mascul
se întoarce la cuib.
Puiul e nerăbdător să mănânce, dar azi va rămâne înfometat.
Caucazul din sud-vestul Rusiei
e o sălbăticie sub asediu
și totuși pădurile de aici par neatinse,
de parcă ar fi din alte vremuri.
Liniștea e înșelătoare.
Sub coronament, are loc o bătălie crâncenă.
Porci mistreți de peste 350 kg se luptă între ei.
Pielea groasă de pe umeri și burtă
îi protejează ca o armură împotriva colților ca niște pumnale.
Dacă luptătorii sunt egali,
vor lupta până la moarte.
Aceștia doi sunt norocoși.
Există un învingător.
Premiul, dreptul la împerechere.
Perioada de rut sau sezonul de împerechere,
e cel mai violent moment din viața mistreților.
Timp de două luni, masculii se luptă și se împerechează.
Un feromon pare să încheie târgul.
Când sezonul de împerechere se termină,
masculii se întorc la viața lor solitară.
La sute de metri deasupra pădurii,
sezonul de împerechere e în plin avânt
pentru un animal unic din regiune.
Caprele de munte de 100 kg, numite turi,
se găsesc numai aici în Caucaz.
Competiția pentru femele e dură, la fel ca mediul unde trăiesc.
Filmările cu turi în sălbăticie sunt foarte rare.
Nici nu-i de mirare.
Au rămas mai puțin de 6.000 de turi în natură
și toți trăiesc
pe aceste pante abrupte la 3.300 m înălțime.
Masculii trăiesc în turme separate, de maxim o duzină,
timp de șapte luni pe an.
Femelele trăiesc ceva mai la vale.
Masculii coboară abia în noiembrie
când sunt gata de împerechere.
Mai întâi trebuie să-și stabilească ierarhia în turmă.
Tinerii masculi învață arta luptelor de la cei mai în vârstă
și exersează mereu.
Coarnele impunătoare cresc cu 2-3 inele pe an,
și pot ajunge la 90 cm lungime.
Dieta vegetariană a turilor e săracă în minerale esențiale,
drept care consumă pământ în locuri speciale,
unde solul le oferă cele necesare.
Norii formați în vest, deasupra Mării Negre,
sunt împinși în sus.
Deasupra barierei muntoase, își descarcă umezeala,
care ajunge la aproape 4,5 m pe an.
Peste 6.500 de specii de plante înfloresc aici.
Un sfert din ele se găsesc doar în Caucaz.
Pe pantele joase, ploaia a declanșat un covor de culori,
care furnizează hrana acestor căprioare roșii caspice.
Câteva mii cutreieră prin aceste păduri.
Vești bune pentru acest prădător ascuns...
...râsul eurasiatic.
Există peste 30.000 de astfel de feline singuratice
în ținuturile rusești.
Prada lor favorită sunt căprioarele.
Râsul pândește în liniște și cutreieră pe suprafațe mari.
E foarte greu să-i filmezi.
Astăzi își duce puii în vârstă de șase săptămâni
în prima lor ieșire.
Până acum, era foarte periculos
pentru pui să părăsească vizuina ascunsă printre stânci.
Acum însă sunt nerăbdători să exploreze.
La această vârstă, sunt inofensivi,
dar curând vor deveni ucigași desăvârșiți
și masa lor va arăta așa.
Auzul lor e fenomenal.
Pot percepe cele mai slabe mișcări de la peste 60 m distanță.
În ciuda mărimii lor,
râșii pot doborî cu ușurință un căprior.
Dar cu atâția ochi și urechi la pândă,
e greu să ataci.
Nu se poate apropia suficient.
Timpul se scurge.
Fără hrană, puii ei vor muri.
În regiunea Caucaz, din Rusia,
peisajul e foarte divers
la fel ca sălbăticiunile care trăiesc aici.
Munți maiestuoși se ridică deasupra,
controlând viața
de pe pantele lor și mai departe.
La marginea estică a Caucazului
se află depresiunea Caspică.
E cel mai jos punct
din toată suprafața Rusiei de 6,5 milioane de kmp.
Nu e ca Valea Morții,
dar ocupă locul 15 din lume.
Ținutul e punctat de ochiuri de apă
care asigură supraviețuirea creaturilor de aici.
Aceste câmpii aride sunt străbătute
de o antilopă ciudată, saiga.
Nasul lor ca o cocoașă
reprezintă o adaptare unică la viața de nomad.
Filtrează praful ridicat
în timpul migrației lor pe câmpii.
S-ar putea să fie ultima șansă
să filmăm aceste creaturi nomade.
Într-un singur deceniu, numărul lor a scăzut cu 90%,
unul din cele mai mari declinuri ale unei specii.
Astăzi mai sunt doar 50.000.
Cauza e braconajul impulsionat de medicina chineză tradițională.
Coarnele valorează până la 50 dolari jumătatea de kilogram.
Saiga nu trebuie să se ferească doar de oameni.
Tropotul copitelor,
irită șerpii veninoși, sensibili la vibrații.
Vipera levantină e mortală și atacă rapid.
Poate omorî oameni,
dar și animale mari cum e cămila.
În timp ce gândacii de bălegar curăță după antilopele saiga,
ploile generate de munți
au transformat depresiunea Caspică
într-o mare înflorită de roz.
O călugăriță își croiește drum spre o nouă poziție de vânătoare.
Perfect camuflată,
așteaptă o insectă atrasă de flori.
Prin iarbă rătăcește un alt locuitor al Caucazului.
Ariciul cu urechi lungi, de mărimea unui hamster.
E urmărit cu atenție de o șopârlă agama.
Scena e pregătită pe acest petic de pământ,
pentru o dramă pe cale să se desfășoare.
Lăcusta luptă pentru viața ei
dar nu prea are șanse.
Piciorul rămas îi este amputat,
transformând-o într-o pradă ușoară pentru altcineva.
Brusc vânătorul devine vânat.
Carapacea de chitină a gândacului l-a salvat,
dar prada i-a fost luată de șopârla agama.
Ariciul urmărește o pradă mai mare,
ajutat de urechile sensibile.
Un centiped lung de 8 cm,
înarmat cu două gheare puternice, otrăvitoare,
trebuie atacat cu grijă.
În ciuda atacurilor puternice ale insectei,
micul luptător își păstrează masa.
La 100 km spre sud, pământul devine și mai arid și uscat.
Aici lacurile sunt acoperite cu sare
și ierburi înalte, bune de ascuns.
Înalt doar de 90 cm
și cântărind 3 kg,
cocorul pitic
e cel mai mic din familia sa.
Acest cocor a primit numele după regina Maria Antoaneta
datorită înfățișării sale delicate.
Se îndreaptă spre apă,
care aici înseamnă lacuri de sare.
Aerul e fierbinte și uscat.
Ochiurile de apă se evaporă
și lasă în urmă sare.
E un ținut dezolant.
Sub soarele fierbinte, părinții caută creveți.
Își lasă puii pe malul pârjolit
unde îndură singuri căldura insuportabilă.
În sud-vestul Rusiei,
Caucazul e un ținut dominat de munți.
La granița lor sudică,
munții se continuă cu stepele nordice caucaziene.
Râurile curg spre Marea Neagră
creează un ținut înverzit,
unde păstorii locali își duc turmele de oi și capre.
Plantele sunt din abundență, chiar și în această zonă aridă.
Aici, țestoasele
ies la păscut și să se bucure de soare.
Se mișcă încet, dar trăiesc mult,
peste 50 de ani în natură.
Aceste țestoase au apărut
după șase luni de hibernare
și sunt gata de împerechere.
Curtarea are loc în etape.
Mai întâi, urmărirea...
...apoi lovituri insistente...
...de obicei urmate de o urmărire și mai rapidă...
...și lovituri și mai puternice.
În cele din urmă, curtarea dură se termină și el își obține dreptul.
O acuplare fertilizează mai multe ouă,
pe care ea le va depune câte 3-4 odată.
Chiar și așa, nu mulțumește cu grație.
Departe, deasupra lizierei,
la poalele Parcului Național Caucaz,
un uriaș greoi paște pe pantele înierbate.
E bizonul de munte, foarte rar
și acesta e unul din puținele locuri de pe planetă unde mai poate fi găsit.
E o reflexie palidă a bizonului caucazian,
o specie vânată până la dispariție în 1927,
când a fost ucis ultimul exemplar din sălbăticie.
În încercarea de a salva specia,
bizonii caucazieni din grădinile zoologice
au fost încrucișate cu alte specii de bizon
și apoi eliberați în natură.
Aceștia sunt urmașii lor.
Aceasta e printre puținele filmări ale bizonului de munte
făcute în sălbăticie.
Astăzi, pe aceste dealuri rătăcesc mai puțin de 1.800 de exemplare.
În ciuda protecției,
rămân o țintă predilectă a braconierilor.
Au supraviețuit unor secole de persecuție,
dar s-ar putea ca aceștia să fie ultimii.
În Caucaz, sunt păduri dese,
dune deșertice,
și munți acoperiți de zăpadă.
E regiunea cu cel mai înalt vârf din Rusia, dar și cu cel mai jos punct.
La marginea sa estică se află cea mai întinsă mare de interior.
Cu o suprafață de 149.000 kmp,
e de mărimea statului Montana.
Nu numai mărimea ei
face Marea Caspică unică.
Pe țărmul ei vestic,
pământul fierbe și scoate bulburuci,
în timp ce căldura din adâncul Pământului iese la suprafață.
Ca într-un film S-F,
aceste bălți de noroi pot fi mortale.
Fără avertisment, din acești mini vulcani, erup gaze toxice
care pot sufoca orice creatură din apropiere.
În altă parte a Mării Caspice,
o pădure deasă de trestii, adie în vânt,
tăinuind pisica de junglă, o creatură timidă și ascunsă.
În ciuda numelui, pisica de junglă preferă zonele mlăștinoase.
În Rusia mai sunt aproximativ 500 de exemplare în sălbăticie.
Asta a pus ochii pe prepelițe.
Pisica de junglă există de mii de ani,
dar acum, pentru prima dată,
a fost filmată în această regiune.
O pasăre își ia zborul,
cealaltă intră în apă,
lăsând pisica cu buza umflată.
Pisica de junglă nu duce lipsă de pradă.
Milioane de păsări fac escală pe Marea Caspică
în timpul migrației lor spre nord.
Au călătorit mii de kilometri până în acest punct
de intersecție dintre Europa și Asia.
Este o autostradă străveche pentru tot felul de călători.
De milenii, păstorii nomazi
au traversat această regiune numită Daghestan.
Alți nomazi sosesc pe calea aerului.
Aceste păsări viu colorate, prigorii,
au venit din Africa pe timpul verii.
Își sapă cuiburi lungi de 1,5 m în falezele nisipoase.
Sosesc pentru perioada de cuibărit
iar tufișurile sunt pline de ciripitul lor.
Sunt păsări sociabile care formează colonii de 400 de indivizi,
dar masculii nu suportă concurența.
Sunt foarte îndemântice
în prinderea albinelor și viespilor, în zbor.
Această filmare deosebită
arată cum pasărea lovește pentru a scoate acul albinei
și apoi îi strivește ușor corpul pentru a scăpa de venin.
O insectă bine strivită
e un cadou perfect pentru o parteneră potențială.
O singură pasăre poate prinde peste 200 de albine sau viespi pe zi,
totul în zbor.
Când ea s-a săturat,
se va înclina pentru a semnala partenerului că e pregătită.
Împerecherea poate produce până la zece ouă.
Întreaga comunitate participă la creșterea puilor,
un comportament extraordinar de rar printre păsări.
Dincolo de falezele nisipoase
mișună unul din cei mai ciudați vecini ai prigoriilor.
Șopârla de sticlă, lungă de aproape un metru.
Numele îi vine de la capacitatea sa deosebită
de a-și fărâmița coada când e amenințată.
Coada se sparge ca sticla,
iar fragmentele se mișcă, zăpăcind inamicii.
Această reptilă seamănă cu un șarpe,
dar e o șopârlă.
Șopârlei de sticlă îi plac locurile deschise,
dar poate fi găsită și în pădurile umede,
habitatul porcilor mistreți caucazieni.
Turma de mistreți, numită grohăitori, au noi membri.
Au abia câteva săptămâni,
dar deja sunt foarte energici,
lucru care va marca agresivitatea specifică adulților.
Fiecare scroafă fată până la 12 purcei,
dar mulți nu vor atinge maturitatea din cauza prădătorilor și a înfometării.
Scroafa își recunoaște purceii după guițat.
Dacă un purceluș nu-și găsește mama,
va suge de la orice scroafă cu pui.
Când purceii agitați se liniștesc în sfârșit,
se îngrămădesc pentru a-și ține de cald.
Deocamdată, se simt bine împreună,
fără să le pese de prădătorii
care pândesc în pădure.
Sus în Caucaz,
pădurile sunt uriașe și virgine.
La adăpostul copacilor,
mama râs se luptă să-și hrănească familia.
Acum două zile a ucis o căprioară.
Leșul a asigurat deja masa pentru câteva zile,
iar acum ea îl scoate din ascunziș
pentru ca puii să mănânce din nou.
Nu are nicio reclamație.
În vârstă de cinci luni,
acești ucenici în ale vânătorii rar mai sug lapte.
Au însoțit-o
la vânătoare în ultimele luni.
Un râs adult înghite până la 2,5 kg de carne
la o singură masă.
Puii vor sta cu mama până la primăvară.
Apoi, la vârsta de un an,
vor pleca să-și găsească propriul teritoriu.
După ce s-au săturat,
mama acoperă leșul până la o nouă masă.
Ascunde rămășițele cât de bine poate
pentru a împiedica alți locuitori ai pădurilor să-i fure comoara.
Câmpurile bogate și pădurile din vestul Caucazului
sunt în total contrast
cu dramele care se petrec în alte regiuni.
Topografia crestelor zimțate ale Caucazului estic
pare un teren ostil asemănător Lunii.
La înălțimea de peste 3.300 m,
chiar și plantele rezistă cu greu.
Totuși un animal prosperă.
Cu o ușurință care sfidează gravitația,
caprele ibex sunt perfect adaptate
vieții de munte.
Copitele lor sunt ca niște ventuze,
permițându-le să se cațere pe pante aproape verticale.
Se apropie sezonul de împerechere,
și masculii pleacă în căutarea turmelor de femele.
Coarnele lungi de 1,20 m
sunt principalele arme în lupta pentru femele.
Dar vor avea nevoie de mai mult decât de coarne
să atragă sexul opus.
Acest mascul încearcă să ademenească femela
prin mișcări extravagante.
Face plecăciuni...
își apropie capul...
și își ridică picioarele.
Competiția e deschisă tuturor.
Concurenții sunt gata de atac.
Brusc, toți pornesc,
masculii depășind numeric femelele.
În sfârșit, cel mai insistent mascul
își învinge concurenții.
Dacă are noroc, femela va face doi-trei iezi, în mai.
Acest joc cu miză mare va dura două luni,
de-a lungul crestelor periculoase.
În primăvară vor apărea noii iezi,
capabili să se cațere pe stânci din prima zi.
De pe aceste piscuri,
supraveghează uriașa sălbăticie a Caucazului...
...de la munții înalți
la pădurile virgine,
la străvechile dune de nisip
și până la Marea Caspică.
Sunt puține locuri pe Pământ
cu o atât de extraordinară bogăție de viață
și frumusețe care-ți taie respirația.
Nu are egal.
Acesta e Caucazul...
...esența sălbăticiei Rusiei.
Traducerea © Pogăru'